Gesta jsou všechno, co mám.
Nemůžu se spoléhat na žádná slova, protože mám dlouhý, plochý jazyk,
který se nedá použít k vytváření složitých mnohoslabičných zvuků.
A proto jsem teď tady,
čekám, až se vrátí Denny domů,
a ležím ve své vlastní loužičce.
Ahoj, Enzi!
Enzo?
V jeho hlase slyším starost.
Copak se stalo?
Enzi...
Cítím, jaký měl den.
Motorový olej a benzín a pečené kuře.
Můžeš vstát, bráško?
Jsem tady, bráško. Jsem u tebe.
Dobře.
Kdybych uměl mluvit,
řekl bych mu, ať si nedělá starosti.
Jednou jsem viděl v televizi dokument o Mongolsku.
V Mongolsku věří, že když pes dožije svůj psí život,
čeká ho reinkarnace v člověka.
Jsem tady, bráško.
To je ono.
Je mi jasné, že by to znamenalo přijít o všechny vzpomínky a zkušenosti.
Já mám ale plán.
Budu se snažit otisknout všechno, co vím, do své duše,
uložit to tak hluboko do kapes své existence,
že až otevřu oči a podívám se na své nové ruce,
budu to už všechno vědět.
To je můj Enzo.
Budu připravený.
Budu si to pamatovat.
Vybral si mě z klubka štěňat.
Z propletence pacek a ocásků.
Zastavil se na farmě cestou domů ze závodního okruhu v Yakimě.
Už tehdy jsem věděl, že nejsem jako jiní psi.
Moje duše byla... lidštější.
Tenhle. Rozhodně tenhle.
-Nejlepší z vrhu. -To říká pokaždé.
Ale toho jsme si chtěli nechat.
To zase říká pokaždé on.
Ahoj.
Kolik za něj chcete?
A to byl můj první pohled na zbytek mého života.
ŽIVOT PSÍMA OČIMA
Tony! Denny je tady.
Ahoj!
To budete koukat.
-Nevěděl jsem, že chceš štěně. -Já taky ne.
Viděl jsem na silnici ceduli, a najednou to bylo jasné.
Je to tak, Enzo?
„Enzo“? Jako Ferrari? To je skvělý.
Nemůžeš se starat o psa. Vždyť ani nemáš domov.
Ty nám to chceš zkazit, viď? Nejlepší kámoš nám to chce zkazit.
Vezmu ho na turné s sebou. Bude to můj talisman.
Půjdeš dneska s námi? Děláme v baru předskokany jedný kapele.
Nemůže, musí se starat o štěně.
Vidíš, už teď mi nosí štěstí.
Dneska ráno mi volali, potřebujou dalšího řidiče.
Jasně. Nechám vám u brány lístek.
Dobře, dva lístky.
Kdo že to vlastně je?
Jasně.
Můj nový domov se mi líbil.
Chyběla mi sice tráva, ale řekl jsem si, že to zvládnu.
Enzo, ne! Done, zavolám ti.
Tak, teď můžeš.
No tak, bráško, spusť to.
Zdálo se, že Dennyho velmi zajímá moje vyměšování.
No tak. Pusť se do toho.
Jejda...
Jak jinak.
Tak jo, kamaráde,
je čas jít spát. Zítra nás čeká velký závod.
Tak buď hodný kluk.
Vyspi se na to.
Tak jo.
Dobře.
Tak jo.
Fajn.
Jistě. Vetřete to...
Později jsem zjistil, že to je televize.
A časem jsem se z ní naučil hodně o lidským chování.
Tu noc to ale bylo jako okno do naprosto jiného světa.
Líbí se ti to, co?
Líbí?
Ne, já to miloval.
Pravá noha na plynu.
Ubrat do zatáčky.
A ještě lepší bylo, když mě vzal na závody.
Denny!
-Podívej! -To je štěně!
Dennyho byt byl domov, ale tohle...
Sem jsem opravdu patřil.
Bylo to napínavější, než jsem si dokázal představit.
-Co tomu říkáš, Enzo? -Že je to ráj na zemi.
Jak jste říkal, že se jmenuje?
Denny Swift. Vůz číslo 96.
Občas u mě učí, když potřebuje prachy, ale věřte mi,
-ten kluk je skrytá perla. -Rozumím.
Ta horká vozovka, dechberoucí rychlost a přesnost mechaniků v depu
mě uváděly v úžas.
Rok jezdil ve Formuli 3. Zip Simone si ho vybralo do programu Audi.
Začal si dělat jméno, ale pak Zippy zbankrotoval. Neměl na čem jezdit.
Můžeš!
Jestli chcete vybudovat vlastní tým, tohle je váš člověk.
Celou dobu je skoro o kolo pozadu.
Nejde o to, kdo má těžkou nohu na pedálu. Jde o cit.
Denny se jako první rozhodl nazout gumy do deště.
Pojďte sem.
Sledujte.
Za ta léta jsem na mokré dráze neviděl nikoho, jako je Denny.
Připomíná mi to, co se říkávalo o Sennovi: „Když prší, na něj neprší.“
A když vyhrál, byl jsem svědkem skutečné velikosti.
Jo!
První závod, co?
Co tomu říkáš, hochu? Líbilo se ti to? Líbilo?
Chlapče, měl bys chvilku?
Chci tě seznámit se Seanem Wrightem.
Zdravím. Denny Swift.
Prodal svou firmu za neskutečnou kupu peněz
a chce je utratit v závodech GT.
Jo, myslím, že jsem o vás četl.
Dnes jste vyhrál parádně.
Nechtěl bys pro něj takhle jezdit?
Vyzkoušejte si mě.
První rok kolem mě jen proletěl.
Ukaž se.
Nikdo asi nemá dokonalé dětství, ale to moje se tomu hodně blížilo.
Denny začal naplno závodit pro Wrighta a když mohl, bral mě s sebou
jako čtyřnohého člena týmu mechaniků.
Enzi, v pohodě?
Byl jsem víc než v pohodě.
Jeď! Můžeš!
Říkejte si tomu osud nebo štěstí. Já jen věděl, že jsem měl být jeho pes.
Denny vždycky říkal,
že nejlepší jezdci se soustředí jen na přítomnost.
Nelpí na minulosti, neplánují do budoucnosti.
Jdi si pro to!
Úvahy musí přijít později.
Proto je pro jezdce nutnost nahrávat si každý svůj pohyb v autě kamerou.
Měl jsem zatočit dřív. Projel bych to líp.
Tolik jsem se toho od něj naučil o vyrovnanosti, předvídání, trpělivosti.
Auto jede, kam ho vedou tvoje oči.
A představoval jsem si, že bych taky mohl jednou závodit.
Gratuluju k úžasnému vítězství. Nebyl to v žádném ohledu snadný závod.
Víte, rád riskuju.
Páni, to bylo tvoje vítězství. Ten chlap se o tobě vůbec nezmínil.
Jsi pro něj moc dobrý, Denny. Měl bys začít hledat vlastní sponzory.
Možná jo.
-Moji jezdci mě berou jako svého šéfa... -Vypni toho šaška, dej tam baseball.
Denny často opakoval staré rčení:
„Nikdo nevyhrál žádný závod v první zatáčce,
ale spousta jezdců tam prohrála.“
Jen my dva, Enzi. Vždycky jen ty a já.
...a pak zrychlit.
Nic pro nás nebylo důležitější než závody.
Věděl jsem, že je jen otázka času,
kdy se Dennymu splní sen a bude závodit v Evropě ve Formuli 1.
Pojď!
A celý svět ho uvidí, jak ho vidím já.
Všude ho budou fanoušci milovat.
Jeho vítězství budou legendární.
Jeho jméno se zapíše vedle jmen nejlepších sportovců všech dob.
Zatím to ale byl jen můj šampion.
A pak se objevila ona.
-To bylo skvělé. -Jo.
Ahoj.
Enzo, to je Eve.
Ahoj, Enzo. Jak se vede?
Můj první dojem z Eve byl stejně komplikovaný jako to, co bylo ve vzduchu.
Já nejsem zrovna pejskařka.
Směs koketerie, šamponu a feromonů.
Jo, ale on je víc člověk než pes.
Dennymu se její zjev očividně líbil.
Podle mě se koupala denně.
Takhle se dívá na lidi vždycky?
Když se mu líbí.
A ty jsi kuchařka nebo tak něco?
Ne, učím angličtinu cizince a jedna moje studentka je Thajka.
Dělala báječné kari. Ale zdá se, že musíš jít.
-Nevím, co to do něj vjelo. -Moc mě těšilo.
Pojď sem, no tak! Eve?
Moji kamarádi mají kapelu
a dneska hrajou u Nema.
Napadlo mě, že kdybys nic neměla...
-„Poranění hlavy“. -Třetí nejoblíbenější kapela v Seattlu.
-„Soundgarden revival“. -Aspoň to říkají.
-To by mohlo být prima. -Vážně?
Jo! Jo, bude to fajn.
-Fajn, tak nashle. -Prima.
Ahoj.
Pojď.
Podle mě jste byli skvělí.
Vidíš, Mikeu? Vyšiloval, protože jsme vynechali verš.
Vynechali jste verš?
A tohle bylo celou střední.
Která písnička se ti líbila nejvíc?
Ta předposlední.
-I to dvanáctiminutový kytarový sólo? -Jo! To na tom bylo nejlepší!
Páni, Denny, tuhle holku si vezmi.
-Dáš si ještě? -Ne, díky. Můžu dostat vodu?
-Jo, jasně. Mikeu? -Jo.
-Takže vy dva jste se zrovna poznali? -Jo.
-A? -Kámo...
A myslím, že je moc fajn.
Počkej, až ho uvidíš závodit. To se do něj teprve zamiluješ.
Kámo!
No co? Já jen...
Tak kdy tě uvidím závodit?
Jako by tohle mohlo Dennyho dostat.
O závodění nevěděla skoro nic, ale Dennymu to nějak nevadilo.
Čekal jsem, že bude brzo historií,
ale na jaře už bylo jasné, že Eve zůstane.
Přiznávám, že jsem jí záviděl tu pozornost, kterou jí věnoval,
její protilehlé palce a baculaté hýždě.
V obyčejném autě, ano.
Co ví o učení angličtiny?
Přesně tak.
A její vkus, pokud jde o televizní programy, byl alarmující.
Můžeš přestat?
Dennyho nikdy neomrzelo dělat jí radost.
Za což se mu většinou dostalo spousty hlazení a tulení.
-Jaká byla hodina? -Dobrá.
Jestli jsem jí záviděl podmanivý úsměv? Nenucený smích?
Asi ano.
Protože na rozdíl ode mě byla člověk.
Udělám nám snídani.
-Vážně? -Jo.
Tak díky.
Ahoj, Enzo.
Nevadí ti, že ho taky miluju, viď?
Jako bych se k tomu mohl nějak vyjádřit.
Vzali se v honosném paláci s vlastním oceánem.
Myslel jsem, že taková místa existují jen v televizi.
Snažil jsem se pomáhat, co to šlo.
Dbal jsem na dobré způsoby, neochutnával všechny ty úžasné dobroty
a odskakoval jsem si jen do vzdálených záhonků.
To místo patřilo rodičům Eve, Trish a Maxwellovi,
které jsem, přísahám, nejprve považoval za dvojčata.
Můžete přinést prstýnky?
Když nadešel čas, udělal jsem, co mi bylo řečeno. Kvůli Dennymu.
-Šikulka. -Pojď sem, Enzi. Pojď, bráško.
Hodnej.
Tímto prstenem si tě beru.
Eve?
Tímto prstenem si tě beru.
A tak se z nás stala rodina
s různými stupni nadšení.
Myslíš, že se na vlastní svatbu oholil?
-Maxwelle. -Co?
-Konstatuju fakt. -Prosím.
V tvých očích pro ni nikdo není dost dobrý.
Mám ho rád. Vážně. Ale svou dceru miluju.
A ten člověk se živí závoděním v autě.
Nezdá se ti, že mám na obavy právo?
Ne, jestli je nemá Eve.
Zjistil jsem, že lidi přede mnou říkají cokoli,
jako bych byl jen hloupý pes.
Před týdnem jsem mluvil s Andym Neubergerem.
Když někdo závodí tak dlouho jako Denny...
Kdyby měl prorazit,
prý by už k tomu došlo.
Ale podle Eve se mu poslední dobou daří.
Já věděla, že budete tady. Pojďte, podává se dort.
Táta si míchal svůj drink.
Po svatbě přišlo stěhování.
Viděl jsem to ze dvou stránek.
Teď jsem se měl kde potulovat.
Ale ten starý byt byl náš, Dennyho a můj.
Snažil jsem se vyjádřit své city.
-Co to bylo? -Enzo. Je nadšený.
Moje gesta však byla vykládaná mylně.
Eve kolem sebe měla navíc záhadnou auru,
která mi z nějakého důvodu bránila, abych se na ni zlobil.
Těhotná
Je to ve Watkins Glen, tam se mi obvykle daří.
-To je v New Yorku, ne? -Jo.
Kdyby sis vzala pár dnů volna, mohli bychom tam jet dřív.
Jsem těhotná.
Počkat, co?
Vyděsil ses?
Ne! Nevyděsil. Počkej, ty jsi vyděšená?
Trošku jo.
Tys to věděl?
Nikdy jsem nepochopil koncept peněz
a proč je lidi pořád potřebují.
Ale Denny se jimi začal zabývat čím dál víc.
Začal ještě víc trénovat.
Víc učil, závodil, kde mohl.
Budeš mi chybět.
To znamenalo, že jsem sám trávil víc času s Eve.
Pojď, Enzi, pojď.
Popravdě pořád jsem nechápal Dennyho zjevnou náklonnost k ní.
Kamaráde, moc ti děkuju.
Ale vytvořili jsme si vlastní rytmus.
To je moc pěkné.
Občas mi dokonce připomínala moji matku,
když si povzdechla a pokrčila rameny.
Musí být báječné mít tělo, které může uvnitř nosit celého tvora.
A tím nemyslím tasemnici, kterou jsem měl.
Chtěl bys vědět, jaké to je?
Hodný pejsek.
Cítil jsi to? Cítil jsi to kopnutí?
Pejsánku, pojď sem.
To nic, pojď sem.
To je v pořádku.
Neuměl jsem si představit, co se děje v Evině tajemném měchu,
kde se tvořilo to dítě.
Jen jsem doufal, že bude vypadat jako já.
Enzo, pomalu. Máš jen jeden.
-Je pohodlný. -Líbí se mi.
Nejspíš je stejná jako ta, co jsem ti dal minule, ale...
Líbí se ti?
Koupil jsem ji v Pike Place. Je ručně dělaná.
-Je to... -Tvůj oblíbený odstín růžové.
Jo.
Dobrý?
Je mi fajn. Chci vidět, jak v ní vypadám.
Můžeme znova probrat ten plán s porodní asistentkou?
-Miláčku, už jsme to probírali. -Já vím.
Jen ti to říkám. Já se narodil v porodnici, ty taky.
Já vím, ale já bych to opravdu chtěla tady.
Tanya porodila dvojčata doma.
A ty její dvě asistentky prý byly úžasné.
Dobře.
Hej.
Ahoj, mami. Veselé...
Dobře.
Někdo z nějakýho… Penske?
Na Boží hod?
Haló?
Jo, zdravíčko.
Co ta čepice?
Říká se, že psi nevidí barvy.
Denny je zjevně taky neviděl.
Dobře, tak ještě zavolejte.
Na shledanou.
-O co jde? -To byl Judd Murphy z týmu Penske.
Chybí mu řidič a nabídl mi pozici v závodě 24 hodin Daytona.
To je dobrý, ne?
Dobrý? To je skvělý! Je to Daytona.
Po takové šanci jsem toužil. Všechno by se mohlo změnit.
Panebože, Denny, to je skvělý!
Je to poslední týden v lednu.
-No a? Termín mám 15. února. -To je hodně natěsno.
Co kdybys jela se mnou?
Nemusíme letět.
Denny, nemůžu jet až na Floridu.
Ale ty to musíš vzít.
Není o čem přemýšlet. Tohle je tvoje šance.
Když se dobře umístíš, začnou se ti otevírat dveře.
Tobě to načasování hlavu nedělá?
Copak jsem někdy něco udělala dřív?
Netušil jsem, že lidi dokážou dělat takové zvuky.
Denny o to všechno přišel, protože celou noc jezdil v Daytoně.
Denny Swift ve voze číslo 22 podává skvělý výkon,
-když uvážíme, že jeho tým byl desátý. -Vedeš si skvěle, Eve.
Blíží se 17. hodina závodu a lije jako z konve.
-Chci mluvit s Dennym. Můžeš mu zavolat? -Teď tlač.
Swift ve voze číslo 22 se lepí na paty vozu s číslem 17.
Ještě jednou zatlač.
Úžasné! Denny Swift předvedl něco neuvěřitelného a dostal se do vedení.
Ahoj, holčičko.
Jsi krásná a teplounká.
Necháme vás chvilku o samotě.
-Děkuju. -Za málo.
Běž, běž, pejsku!
Ne, může tu zůstat.
Jo.
Enzo.
Ta vůně byla naprosto nová.
Pojď sem, hochu. Pojď.
Nikdy jsem se nesetkal s tak nádherným stvořením.
Zoë,
to je Enzo.
Taky patří do rodiny.
A bude tě chránit.
-Jak to všechno šlo? Je v pořádku? -Ahoj, je v pořádku.
Ahoj.
Jo.
Čeká na svého tátu.
Měl jsem tady být.
-Miláčku, je jí jeden den. -Já vím, ale...
Už jsi tady.
Proto jsme se poznali.
Abychom stvořili něco tak dokonalého.
Pořád tomu nerozumím.
Prohráli jsme. O nic nejde.
Před posledním úsekem jsme vedli o kolo.
Řekl jsem Murphovi, že to dojedu, ale...
Sponzoři ho přinutili, aby nasadil
takovýho zázračnýho kluka z Kalifornie, o kterým se teď hodně píše.
Deset minut před koncem to napálil do svodidel. Zničil auto.
Ale ty jsi jel dobře.
Na tom nesejde, když tvůj tým nedokončí.
To nevadí.
Vážně. Budou jiné závody.
-Jo. -Jo.
Zoë. Podívej.
Kde je? Je to tak dlouho!
Dvojčata, která nás dřív nenavštěvovala, tu teď byla pořád
a zasypávala dům výstředními dárky.
Denny dělal, že mu to nevadí, ale ta zebra mě nějak znepokojovala.
Podívej se na ty oči. Ahoj, holčičko.
-Tati, potřebuje přebalit. -Já to udělám!
Ano, babička je tady.
Denny!
-Už se to začíná rýsovat. -Díky.
Mimochodem, díval jsem se na ty tvoje závody.
Jak je na tom ten kluk, co havaroval?
Tohle už jsme probírali.
Ale teď máš dceru.
Kdyby ses například vážně zranil,
nebo nedej Bože zabil...
-To se nestane. -To nemůžeš slíbit.
Můžu.
Slibuju, že se vždycky postarám o Eve a Zoë. Vždycky.
A přísahám, že moje bezpečnost bude na prvním místě,
i kdybych měl všechny závody prohrát.
Měj se, zlato. Miláčku.
Zaráželo mě, jakou moc může mít tak malý tvor, jako byla naše Zoë.
Moc, kterou ovládla i mě,
a to se snažila, asi jako se Země snaží udržet na orbitě Měsíc.
Byl jsem figurkou v jejích hrách.
Skákal jsem za tenisákem, honil jsem se za ním
a tancoval jsem jako čtyřnohý klaun, abych ho zase chytil.
Běž!
Připravená, oslavenkyně? Tak jdeme na to.
Její svět mě natolik pohltil, že jsem přestal počítat týdny a měsíce.
Připravit, pozor,
teď!
A když řekla svým spolužákům, že jsem její starší bratr,
srdce se mi dmulo pýchou.
Chytej!
Smradlavá trpaslice! Ale ne. Jde sem.
Utíkej! Jde po nás!
Hodnej pejsek.
Každý musí počkat, až na něj přijde řada.
I zebra. Je to tak, pane učiteli?
-Tati! -Ahoj!
Mrzí mě, že jsem nestihl to taneční představení. Máma mi to vyprávěla.
Vyhrál jsi?
Ne, pinďo, tentokrát ne.
Je to lepší?
Mnohem.
Dík, že ses o holky postaral, Enzi.
Copak to tu máme?
To je moje druhá třída.
Mám pocit, že buď jezdím, nebo někam lítám.
Mně to taky tak někdy připadá.
To se zlepší.
Je ti dobře?
Bolí mě hlava. Do noci jsem opravovala písemky.
Nemělo to trvat tak dlouho.
Vždycky jsem snil o Formuli 1, ale mám pocit,
jako bych šlapal vodu.
No tak,
ještě nikdo nevyhrál závod v první zatáčce.
Jo.
Pořád to miluješ, ne?
Jistěže ano.
Co když to nestačí?
Já nevím.
Apex mi nabídl, abych za ně jel v Laguna Seca příští víkend.
Řekl jsem, že si to rozmyslím.
Jsi jen unavený.
Jo.
Strávil jsem bezesnou noc přemýšlením, co Denny řekl.
Nechat závodění?
Byl závodník, jako já byl pes.
Byla to jeho přirozenost. Jeho osud.
Podle mongolských pověstí dokážou psi nahlédnout do duchovního světa.
Zoë, broučku, večeře je hotová.
-Chci počkat na tátu. -Táta dneska učí.
Ještě pět minut?
Dobře. Enzo, večeře!
Jo!
A pak všechny moje starosti o Dennyho přebil pach.
Zápach vycházející z jejích uší a dutin, jako... hniloba.
Jako práchnivějící dřevo.
Kdybych mohl mluvit, mohl jsem ji varovat.
No tak, ještě ty začínej.
Místo toho jsem se mohl jen dívat a cítit uvnitř prázdno,
protože jsem jí nemohl nijak pomoct.
V zebřině němém pohledu jsem cítil, jak si z mých starostí utahuje.
Eve mi dala za úkol chránit Zoë.
Nikdo ale nedostal za úkol chránit Eve.
Hej, pst. Probudíš Zoë.
Pojď.
Odkdy se díváš na záběry z mé kamery?
Jak to, že projíždíš zatáčky mnohem rychleji než jiní?
No...
Většina řidičů se deště bojí, je to nevyzpytatelný prvek.
Musí na něj reagovat.
A pokud reagují při vysoké rychlosti,
většinou už je pozdě. Takže by měli mít strach.
Já mám strach, jen když to vidím.
Jo, ale když auto přinutíš něco udělat, nemusíš předvídat.
Máš výsledek pod kontrolou.
-Takže uděláš smyk dřív než auto? -Jo.
Jo.
Když jsem v závodním autě, jsem pánem svého osudu.
„To, co uděláte, je před vámi.“
Vytvoříš si vlastní podmínky, a déšť je prostě jen déšť.
Zítra ráno zavoláš těm lidem z Apexu
a řekneš jim, že se s nimi sejdeš v Laguna Seca.
A nesmíš to vzdát. Nikdy.
Ne kvůli nám. Kvůli nikomu.
Slib mi to.
Slibuju.
V tu chvíli jsem pochopil, proč Denny Eve miluje
a proč jsem se ji tak dlouho bál milovat já.
Ona byla můj nevyzpytatelný prvek.
Ona byla můj déšť.
V kalifornském Salinas na závodním okruhu Laguna Seca to vypadá na krásný den.
Máme tu 43 GT vozů a působivý seznam jezdců.
Mami?
Sbal si věci.
Pojedeme k babičce a dědovi, než se táta vrátí.
Jsi nemocná?
Jen si potřebuju odpočinout.
Prosím.
Pojď.
Všechno se to stalo tak rychle.
Během pěti minut byly pryč.
Já ale ne. Já jsem zůstal tady.
Denny vždycky říkal, že panika je nejhorší nepřítel řidiče.
Tak jsem nepanikařil. Nic jsem nekorigoval, ani jsem neztuhnul,
i když jsem věděl, že se Denny vrátí nejdřív za dva dny.
Jsem přece pes.
A když Bůh nedopřál psům používat palce,
dal nám schopnost přežít nějakou dobu bez jídla.
I když by se mi palec dost hodil.
Mohl bych například otočit koulí u dveří...
Ale má druhá nejlepší vlastnost byla schopnost vydržet bez jídla.
Čím delší byla moje izolace, tím znepokojenější jsem byl.
Co když se Denny už nevrátí?
Měl jsem jen omezenou zásobu pitné vody
a netušil jsem, jak dlouho budu muset vydržet.
Živil jsem se zatoulanými lupínky, které Zoë upadly,
vybíjel jsem si rozhořčení na rohožce
a čekal jsem, až moje muka skončí.
Moje samota trvala asi 40 hodin, když jsem začal mít halucinace.
Zrovna když jsem našel zbytky rozlitého jogurtu, zaslechl jsem hluk.
Byla to zebra.
Sledoval jsem ji, když předváděla svou brutální frašku,
a nebyl jsem si jistý, kolik toho ještě snesu.
Utekl jsem a doufal, že co jsem viděl, byly jen mé představy,
démonické vize způsobené nedostatkem cukru.
Ale tak nějak jsem věděl, že to byla pravda a že se stalo něco strašného.
Je někdo doma?
Ahoj, Enzi.
Copak je? Pojď sem.
Enzo, pojď sem!
Pojď sem, bráško.
Co se stalo?
Kde jsou všichni?
Eve?
Jsou tam Eve a Zoë?
Můžu s ní mluvit?
Jo, jsem doma. Je tady Enzo.
Počkej, Eve...
Ty jsi ho tady nechala?
Já myslel, žes ho vzala s sebou!
Ne, musím jít. Musím se o něj postarat.
Používal jsi jenom tu rohožku, viď?
Pojď sem, bráško.
To je ono.
-Tati! Stýskalo se mi! -Mně taky.
-Můžu jít pozdravit svoje zvířátka? -To víš že jo.
Jen se to snažím pochopit.
Bylo mi strašně zle. Nepřemýšlela jsem.
Podle doktora to byla možná viróza.
Ahoj, kamaráde.
Enzi, moc se omlouvám. Promiň.
Zoë?
Mým zvířátkům se něco stalo!
To je šílený. Nechápu, proč to udělal.
Zoë, neplač. Dojdu pro něj.
Pojď sem.
Pojď sem! Ošklivý pes! Pojď sem!
Podívej, co jsi udělal. Podívej, co jsi udělal!
Vidíš to? Proč jsi to udělal?
Ošklivý pes!
-Pitomý pes! -Denny, přestaň!
Co to děláš?
Napadlo mě jediné:
Ta zebra se musela dát znovu dohromady a napadnout ostatní zvířata.
Měl jsem toho démona zničit, dokud to ještě šlo.
Měl jsem ji sežrat, i kdyby mě to mělo zabít.
Promiň, Enzi.
Slibuju, že už se to nestane.
Jsi pašák.
No pojď.
Pojď.
Mimochodem, vyhrál jsem.
Byl jsi první?
Úplně první.
Takže budu testovat prototypy Apexu.
Panebože, Denny! Panebože!
Chtějí, abych hned začal s týmem trénovat v Sonomě.
Jsem na tebe moc pyšná.
Říkal jsem si, co kdybychom vyrazili na cesty? Aspoň během léta.
Že bychom na těch závodech byli spolu?
Při závodech jede auto tam, kam ho vedou tvoje oči.
Řidič, který nemůže odtrhnout oči od svodidel, v nich nevyhnutelně skončí.
Ale řidič, který se dívá na dráhu a procítí pneumatiky,
takový řidič má kontrolu nad svým vozem a nad svým osudem.
Uvědomil jsem si, že to Denny dělal.
Přišel s vítězstvím, protože věděl, že ho potřebujeme.
Klíče.
Večer ti zavolám.
Broučku, tohle potřebuju.
Tak jo.
Děkuju. Děkuju.
-Užij si to. -Ahoj.
Ahoj, tati!
-Ahoj, mami. -Ahoj. Jak je ti?
Dobře. Mnohem líp.
Vzala jsem Enza na procházku, když je Zoë ve škole.
Potřebuju se dostat do formy, Cítím se hrozně.
Drahoušku, jsi jako pápěrka.
Denny je zase pryč?
Mami, nechci se o tom bavit. Stačí mi to od táty.
-Holčičko, jen se ptám. -Já vím.
Už musím. Zavolám ti pak. Mám tě ráda.
-Já tebe taky. -Ahoj.
To nic.
Jsem v pohodě.
Jsou chvíle, kdy je potřeba mluvit vážně k zešílení.
Je tady číslo.
Občas nesnáším, co jsem.
Pojď.
Pojď sem.
Jo, bude v pořádku.
-Díky, Mikeu. -V pohodě.
Říkali, že ani nebudou dělat biopsii,
otevřou to a vyndají, ať je maligní nebo ne.
Mám zavolat do Apexu?
Ne, už jsem to udělal.
Řekl jsem jim, že budu tuhle sezónu mimo, možná i dýl.
Musím být tady.
Tak jo, Enzo, dneska budeš spát u strejdy Mikea. Co ty na to?
Nezlob ho.
Uvidíme se za pár dní.
Udělal bych cokoli, abych mohl zůstat s ním.
Ale jako pes jsem do nemocnice nemohl,
abych slyšel diagnózu nebo probírané možnosti.
Bylo mi deset,
ale nikdo mi nevěřil
ani ode mě nečekal nic jiného, než že si budu hlídat své štěkání.
Někde tancovala zebra.
Myslel jsem na útěk.
Chtěl jsem všechny opustit a jít žít se svými předky
na pouštní pláně do Mongolska.
Asi bych to i udělal, nebýt mé absolutní víry
v Dennyho schopnost dát všechno zase do pořádku.
Je po operaci.
Teď budeme čekat. Uvidíme, jak bude reagovat.
Ahoj, kamaráde.
Převodovka zapadne. Spojka selže.
Brzdy jsou z přehřátí měkké.
Špatný řidič nabourá.
Průměrný řidič to vzdá.
Skvělý řidič ale problém zvládne.
Poslyš.
Zítra musím učit.
Po škole půjdeš ke Caroline a já tě v šest vyzvednu.
Dobře.
Tati?
Jo?
Kdy se máma vrátí domů?
Nevím, zlato.
Doufám, že brzy.
Skvělý řidič najde způsob, jak dál závodit.
Dobrou noc, tati.
-Mám tě rád. -Já tebe taky.
Co je? Grilovaný sýr máš ráda.
Ale v poledne už bude studený.
Ale no tak. Já se tyhle věci učím, brouku.
Vaše žena taky pracuje?
Maminka je v nemocnici. Její mozek onemocněl.
Po škole tě vyzvednu.
Ale dnes je úterý. Máme odpoledku.
A kdy to končí?
Zeptej se mamky. Ta to ví.
-Měj se, broučku. -Ahoj.
Ahoj, mami.
Ze dnů se staly týdny a Eve pořád nebyla z nemocnice doma.
Budeš v pořádku.
Všechno bude v pořádku.
Možná by sis teď měla sednout.
Lidi, kterým na Dennym záleželo, se začali starat.
Mike mu sehnal práci na částečný úvazek v servisu
a staral se o mě, kdykoli ho Denny požádal.
Ten se musel naučit další věci.
-To bolí! -Dobře.
Promiň.
Zoë strávila horké léto na táboře u Zeleného jezera...
Ahoj, zlato.
...a občas přespávala u dvojčat.
Ahoj!
Pojď.
Za těch večerů zůstával Denny v nemocnici u Eve dlouho.
Když jsme se vrátili domů, býval hodně tichý.
A pak bylo na mně, abych udělal, co bylo třeba.
Na podzim už z nás byl zkušený servisní tým.
Předvídavý, přizpůsobivý, korigující.
Počkej, broučku. Tady máš oběd.
-Díky, tati. -Tak se měj.
Ahoj, Enzo.
Ahoj.
Co říkáš, Enzi?
Tohle ti bude chutnat.
Zoë!
Večeře!
Benjamin se snaží jet zvenku a zbývá Wilson a Neal.
-To není fér! Za to může to červený auto! -No, ano i ne.
Na dráze musíš zvládat svou pozici.
Červené auto to dělalo dobře.
V každém závodu v určitý okamžik
musíš riskovat, když chceš vyhrát.
„Pomalé ruce na rychlých věcech, rychlé ruce na pomalých věcech.“
Proboha! Mamka mě zabije.
Ten večer Dennymu zavolali.
Doktoři konečně propustili Eve domů,
akorát se neměla vrátit k nám.
Proč nemůže mamka být u nás?
Brzy bude.
Říkali jsme si, že když jsou prarodiče doma,
bude lepší, když zůstane u nich.
Prozatím.
Mamka je tady!
-Zoë... -To je v pořádku, mami.
Miláčku, na tohle jsem čekala.
Já taky.
Pořád je to ona, hochu.
„A sněžilo na veverku, sněžilo na bobra
a sněžilo na všechny.
Pak ale řekl: ,Podívej, jak jsme si mysleli.‘
A Boggan řekl: ,To si přej.‘
Charles si napsal své přání na papír.“
Já tomu nerozumím. Co že to chcete?
Myslíme si s Maxwellem, že by bylo lepší, kdyby byla Zoë u nás. Dokud...
Dokud co? Teď uvažujeme o tom, že to nezvládne?
Modlíme se za to nejlepší. Slyšel jsi ale, co říkal doktor.
Můžou to být jediné chvíle Zoë s její matkou.
Můžu ji vozit do školy. Nebo ji můžeš vozit ty.
Jak chceš.
A můžeš tu taky zůstat. Mysleli jsme, že bys nechtěl...
Jak budeš chtít.
Promluvím si o tom s Eve.
Pojď.
Chtějí nám pomoct, Denny.
Já vím.
Důležité je, co chceš ty.
Chci, aby můj život byl jako dřív.
Chová se k tobě táta líp? Slíbil mi, že bude.
Jo, je v pohodě. Je to dobrý. Prostě...
Mysli jen na sebe, dobře?
Klepu to na dřevo, za pár týdnů, až se trochu seberu,
tak se zase vrátíme domů.
Jo?
Jo.
Chci, abys zase začal závodit.
Už jsi mimo moc dlouho.
Uvidíme.
Nesmím být důvod, proč toho necháš.
Slíbil jsi mi, že toho nenecháš.
Nenechám.
Prospi se,
jo?
Miluju tě.
Strašně tě miluju.
Musí být těžký být člověk.
Občas pochybuju, jestli takovou úroveň interakce zvládnu,
ale vím, že je to nutné, když se mám stát člověkem, v což doufám.
Dej na ty naše holky pozor, Enzo.
Zůstal jsem vzhůru celou noc, i spoustu těch následujících.
Démon si pro Eve šel.
Nejdřív ale musel projít skrze mě.
Teprve když se ostatní probudili, jsem si dovolil opustit svou hlídku.
Línej pes.
Některé noci měl Denny hlídku se mnou.
Jenže ráno nemohl odpočívat.
Musel být silný kvůli Zoë.
Přetahovaná. Co ty na to?
Tohle je přetahovaná!
Kdo vyhraje?
To je ono! Mám to! Tady to je!
Enzi, pojď sem.
Hodnej pejsek.
-Pamatuješ? -Jo.
Jeho výdrž neznala mezí.
-Hele! Tenisová raketa! -Jo!
Děda ti zařídil kurz v našem klubu ve středu odpoledne. Není to bezva?
Ale středa se mi nehodí. To jsem celý den v servisu.
To nevadí, můžeme tam Zoë odvézt, viď?
-Jo! -Jo.
A když Evini rodiče Zoë slepě milovali, nechal je.
Chápal, že je to jejich způsob, jak nemyslet na to,
co se dělo s jejich dcerou.
Což bylo samozřejmě nemožné.
Hej, jsem zpátky! Kdepak jste?
-Ahoj. -Překvapení!
Jaké překvapení?
-Pojď. -Máme party.
Máme party? Asi nejsem vhodně oblečený.
Strašně ti to sluší.
Opravdu se na to cítíš?
Chci jít domů.
Chci tě mít doma.
Strašně. Ani nevíš jak.
Vidíš?
Už se nebojím.
Protože to není konec.
Ale ty jsi to věděl, viď?
Ty víš všechno.
Ne, všechno ne.
Ale jedno vím:
s posledním dechem Eve vypustila svou duši.
Viděl jsem to.
Byla volná a mohla pokračovat na své cestě někde jinde.
Sluší ti to.
To je pro malý. Teď musím být dospělá.
Trish udělala Zoë něco k jídlu.
Děkuju.
Tolik lidí.
Všichni její kamarádi.
Její studenti.
Jo, všichni ji měli rádi.
Myslel jsem, že na to budu připravený. Věděl jsem, co přijde, ale...
Nebyl jsem připravený.
Vůbec.
Upřímně, Denny,
to nás trochu znepokojuje.
Že ses na to nijak nepřipravil. Zdá se, že nemáš žádný plán.
Plán? Já...
Zoë si dala vajíčko a toust.
Teď jsme začali.
Myslela jsem...
Co? Co jsme začali?
Může mi někdo z vás říct, o co tady jde?
No...
Přemýšleli jsme s Maxwellem
a říkali jsme si, že by pro nás všechny bylo nejlepší,
kdyby Zoë dál bydlela u nás.
Co?
-Cože? -Teď potřebuje jistoty.
A upřímně, ty jí je teď dát nemůžeš.
-Jestli zase začneš závodit. -Začneš zase závodit?
Jistěže ano.
Ne hned, ale...
A kdo se pak bude starat o Zoë?
Já.
-Jako ses postaral o Eve? -Maxwelle!
Co to má sakra znamenat?
Denny, prosím, teď to nechceme probírat.
Kdybys tady byl, mohl sis všimnout, že se něco děje.
-Možná by se na to přišlo včas. -To není pravda.
Je rozjitřený, Denny.
Myslíš, že jsem se na to neptal doktorů tisíckrát?
Všichni víme, že se nedalo nic dělat. O to přece nejde.
Zoë se vrátí se mnou domů. Konec diskuse.
Chceme uvážit, co je nejlepší pro Zoë.
Pro Zoë je nejlepší být se svým tátou.
A jestli se s ní chcete stýkat,
doporučuju, abyste to teď přestali řešit!
Co jsem ti říkal?
Pořád bys patřil do jejího života, jak jen bys chtěl.
Máme čas a peníze. Postaráme se o ni tak, jak by si to Eve přála.
A ty se můžeš naplno věnovat závodění.
Tak dost. Už toho mám dost.
Nedáváš nám jinou možnost.
Maxwelle, slíbils mi, že to neuděláš!
Děláš si srandu?
Teď jsem pochoval svou ženu, a vy se chcete soudit o opatrovnictví mé dcery?
Denny, je mi to moc líto. Nenapadlo nás, že to tak...
Snědla jsem to vajíčko.
Broučku, běž si sbalit věci. Jedeme domů.
Nic se neděje, zlatíčko.
Tatínek si musí něco zařídit, tak teď zůstaneš u nás.
Zoë, zajdi si pro věci. Odjíždíme.
Kdo si myslíš, že jsi?
Sám to nezvládneš, a ty to víš.
Co se stane, až na celé dny zmizíš a budeš na těch svých závodech?
Každý víkend někam lítáš.
Prošvihl jsi i její narození!
Neodvezeš ji.
Proboha.
-Jsi... -Nic mi není.
Řekl jsem, že mi nic není!
Denny, prosím, nech ji tady.
Prozatím. Právníci určitě přijdou na nějaký kompromis!
Zoë!
-Pro panenky se vrátíme později, ano? -Dobře.
Nasedni do auta, broučku.
Děláš velkou chybu!
Enzo, dovnitř.
Teď ne, Enzo.
Tak jo.
Nevěděl jsem, co dávají. Věděl jsem jen, že potřebuje rozptýlit.
Eve to dělávala, když byl Denny smutný.
Tak jo, psisko bláznivé.
Byla to Grand Prix Lucemburska,
kterou vyhrál irský jezdec Kevin Finnerty,
který jel posledních dvacet kol s pouhými dvěma převody.
Pravý bojovník dokáže věci, které normální člověk považuje za nemožné.
Bylo třeba, aby si na to Denny vzpomněl.
Díky, že jsi mi to zvedl, Marku. Jiného právníka neznám.
A ty jsi jediný automechanik, kterému věřím.
Uklidni se, Denny.
Podle toho, co jsi mi řekl, je to jasný případ.
Kde je tvoje dcera teď?
Chtěla jít do školy. Měl jsem ji nechat doma?
Ne, to je dobré. Řídíš se jejími potřebami.
Snaží se tvrdit, že jsi neschopný rodič,
kvůli nebezpečí vyplývajícímu z tvého povolání.
Je to naprosto vykonstruovaný případ.
Nechápu, že jim vůbec stálo za to tu žalobu podat.
Požádám o soudní rozhodnutí, to je celé.
-Říkáš, že nemají žádnou šanci. -Tohle je stát Washington.
Dítě je vždy svěřeno biologickému rodiči.
Bez diskuse.
-Dobrý den. -Vy jste Dennis Swift?
Podívám se, jestli tady ještě je.
Já jsem Denny Swift.
Můžete odtamtud vyjít, pane?
Jistě.
Mám příkaz vás zatknout.
To je nějaký vtip?
Položte ruce na pult a rozkročte se.
Dobře.
To nic bráško.
-Řeknete mi, jak dlouho to bude trvat? -Máte právo nevypovídat...
Musím vyzvednout dceru ze školy.
-Denny, já ji vyzvednu. -Zavolej Marka Finna.
-Rozumíte svým právům? -Ano, rozumím.
Zavolej Marka Finna.
-Zůstaň. -Z čeho ho obviňujete?
Takovou bezmoc jsem cítil jen jednou.
Ten den, kdy Eve v lese zkolabovala.
Káva zítra ráno v 8.30.
-Všechno si to projdeme, dobře? -Dobře.
-Chtěli jsme Zoë vyzvednout, ale... -Já vím. Prarodiče tam byli dřív.
Naplánovali si to tak. Pojď.
Díky, Mikeu.
Napadení čtvrtého stupně je hrubý přestupek,
takže je nepravděpodobné, že bys skončil ve vězení.
Oba ale víme, že o to tady nejde.
Šance, že by ti svěřili opatrovnictví, když tě odsoudí, je nepatrná.
Na základě obvinění
vydal soudce dočasný omezující příkaz.
To znamená, že se nesmíš 90 dní setkat se Zoë.
Ne.
-Ne, nemůžu ji... -Budeš muset.
Evini rodiče už podali žádost na zrušení tvých práv.
Marku, to je šílený. On vyjel po mně.
Nějací svědci?
Asi Trish, ale stála k nám zády.
Můžu s ní promluvit.
Ne, nemluv s nimi, vážně.
Ohrozil bys celý případ.
Abychom vysvětlili tvoji nepřítomnost Zoë,
vymysleli jsme si, že jezdíš s týmem v Evropě.
Dokonce jsem zařídil výměnu dopisů.
Devadesát dní!
Ta nespravedlnost byla nesnesitelná.
Nejdřív přišel Denny o Eve a teď ho připravili i o Zoë.
Denny se probojovával ubíhajícími týdny.
Ačkoli bych chtěl být člověk,
jedno mi na psím životě bude chybět.
Mám tě ráda, tati Vyhraj kvůli mně!
Co tomu říkáš, Enzi?
Tohle.
Pes dokáže ovládnout svou psychiku a zpomalit svůj metabolismus.
Dokáže celé hodiny nečinně sedět.
Pes dokáže tempo světa změnit, ale lidé jsou mu vydáni na milost.
Haló?
Co uděláme s tím psem?
Ten pes. Zoë se na něj ptala.
Jistěže může Enza vidět.
Řekni jí, že je u Mikea
a že jí může Enza přivézt o víkendu.
Dobře, vyřídím to.
Díky, Marku.
Poslyš, sekretářka říkala, že ti poslala fakturu.
-Jo, tu jsem zaplatil. -To byla první faktura.
Chápu, že nemůžeš opustit stát, takže nemůžeš závodit.
Dělají na tom se mnou ale další lidi.
Já vím, Marku. Najdu způsob, jak ti zaplatit.
Bylo těžké pochopit změnu, kterou náš život procházel.
Enzo, pojď sem, Enzi!
Utři mu tlapy, než ho vezmeš do domu.
-Babička zrovna vyčistila koberce. -Dobře.
Ahoj, Enzo, tak ráda tě vidím.
Stýská se mi po tátovi. Tobě ne?
Poprvé v životě jsem byl rád, že nemůžu mluvit.
Nevěděl bych, co říct.
Když šla Zoë spát, využil jsem příležitosti a šel špehovat dvojčata.
Ten chlap mě složil.
Zlomil jsem si žebro, sakra.
Vidělas, co se stalo!
Právník říkal, že celý případ závisí
na tvém svědectví.
Musíš vypovídat.
Uvnitř ve mně to vřelo.
Vzpomeň si, pro koho to děláme. Pro naši vnučku.
Na tom jediném záleží.
Věděl jsem, jak použít svou psí podstatu, abych učinil spravedlnosti zadost.
Co je?
-Co je, chceš papričku? -Maxwelle.
Věděl jsem, že paprička mi neprospěje, ale snědl jsem ji.
Dobrota, co?
Jsem přece jen hloupý pes.
Je to druhý nejrozsáhlejší trh s akciemi.
Potenciální prodejci trh neopustili.
Díval jsem se a čekal jsem
na stupňující se bublání v mém žaludku.
Pojď.
Musíme jít ven, pojď.
Pohni sebou, pojď!
Pojď, rychle, hoď sebou.
Ne, ne, ne!
Ne, ne, ne, ne!
Trish! Pojď sem!
Ten pes má průjem, a právě podělal koberec!
Kde je kýbl?
Proboha!
Trish, můžeš přijít dolů?
Dejte se do práce, pane.
Už se díváte dopředu, díváte se na další zatáčku.
Omluvíte mě na chvilku?
Co se stalo? Myslel jsem, že si ho nechají do večera.
Enzo prý nebyl zrovna ideální host.
Dobře. Už jsme tady skoro hotoví.
Byly to už celé roky, co tyhle staré oči viděly závodní dráhu.
Neuvědomoval jsem si, jak moc se mi stýskalo.
Dokonce jsem si vzpomněl na svůj starý sen, že s ním pojedu v závodním voze.
Dobře, končíme lekci, opusťte dráhu.
Všichni studenti na hlavní tribunu. Nikdo neodcházejte.
Denny, máš minutku?
Vydržte chvilku.
Luco!
-Done, jak se vede? Rád tě vidím. -Já tebe taky.
To je Luca Pantoni z Ferrari. Přijel na návštěvu z Itálie.
-Denny Swift. -Těší mě.
To je nový model?
-Jo, přímo z továrny. -Naživo vypadá ještě líp.
Viděl jsem vás jednou závodit. V Daytoně.
Jo, to byl těžký závod.
Luca doufal, že mu ukážeš trať.
Jistě, pane.
Kdo je to?
Vedoucí výcviku řidičů pro Ferrari v Itálii.
Fíha!
Během jednoho kola si to osahá
a pak už poletí.
Pojďte.
-Pojď, Enzi. -Pojďte sem nahoru, kluci.
Teď se dívejte. Tohle je mistrovská třída.
Když už jsme u toho, kdyby někdo z vás takhle jel,
mávnu černou vlajkou tak rychle, že se vám zamotá hlava.
Denny je profesionál.
Fíha!
Jaké to bylo?
Bylo to neuvěřitelné.
Zasloužil sis to.
-Tak jo, představení skončilo! -Co jsi tomu říkal?
-Na shledanou zítra! -Ferrari je tvoje parketa. Krása, co?
Chtěl bych vám nabídnout práci.
Pracuju v Maranello, kde je sídlo továrny,
a máme tam nádhernou trať.
Testoval byste auta.
Díky, pane Pantoni, ale
jisté záležitosti mi teď nedovolují opustit tuhle zemi.
Don mi vysvětlil, jaké máte potíže.
Kdyby se vaše situace změnila...
můj telefon máte na vizitce.
Těšilo mě.
Děkuju.
Pojď.
Ptá se na tebe už léta.
Když jsem mu řekl, čím sis s Eve prošel, řekl, že tě chce najmout.
Co vím, respektuje, jak bojuješ o dceru.
A co když nevyhraju?
Není hanba prohrát závod.
Hanba je nezávodit, protože se bojíš prohrát.
Teď jdi najít svoje studenty, a alou zpátky na trať.
Tam patříš.
Pojď.
Devadesát dní připadalo jako věčnost dokonce i mně.
Nakonec ale přišel devadesátý den.
-Ahoj. -Tati!
Ahoj.
Enzo!
-V šest si pro ni přijedu. -Dobře.
-Měj se, -Díky.
-Stýskalo se mi. -Mně taky.
Pojď, udělal jsem k večeři něco speciálního.
Tati?
Pojedeš zase do Evropy?
-Ne, zatím ne, broučku. -Jo!
Ale Zo, musíš ještě zůstat u babičky s dědou,
ještě na nějaký čas.
Ne, já chci domů.
Já vím. A ani nevíš, jak moc bych to chtěl já,
ale právníci se pořád rozhodují, kde je pro tebe nejlepší, abys byla.
Víš? Tak se to dělá, když někomu umře maminka.
Tak jim to řekni. Řekni, že chci být doma s tebou a s Enzem.
Dobře.
Řeknu jim to.
-Ahoj, tati. -Ahoj, broučku.
Do soudu ji budeš mít každý druhý víkend.
-A potom... -Všechno, nebo nic.
Denny,
vím, že tohle teď ode mě nechceš slyšet,
ale jejich právník mi to řekl jasně.
Ta žaloba, obvinění z trestného činu může zítra zmizet,
když se vzdáš nároku na opatrovnictví Zoë.
Musím se ujistit, že to chápeš. Teď na ně máme páku.
Mluvím o návštěvách, výhodách.
Tyhle věci se nám budou mnohem hůř domlouvat,
jestli tě odsoudí za napadení, a Zoë dostanou do opatrovnictví její prarodiče.
Výhoda.
Neříkám, že nemůžeme vyhrát.
Můžeme.
Ale taky můžeme prohrát. Hodně.
Nemůžu prohrát, Marku.
Denny, každý může prohrát. Kdo jiný než ty by to měl vědět.
Prostě...
Zkus o tom přemýšlet.
Věděl jsem, na co Denny myslel.
Kdyby mohl držet volant, tak by se mu ruce netřásly.
„Jen ty a já, Enzo.“
To vždycky říkával, když jsme si šli v noci zaběhat.
Pojď, Enzi. Jdeme.
Tu noc ale ne.
Byli jsme spolu, ale sami.
Začal jsem vymýšlet plán.
Jednoho dne vyzvedneme Zoë neohlášeně ze školy
a pojedeme přímo do Montrealu, kde se každé léto pořádá Grand Prix.
Enzi?
Enzi, zůstaň, kde jsi.
Enzo, ne!
Panebože!
-Neviděl jsem ho! -Nemůžete za to.
Mohl jsem za to já. Trouba.
-Je v pořádku? -Dýchá.
-Jsem prostě trouba. -Naložíme ho do vašeho auta.
Auto jede, kam ho vedou tvoje oči. Jak jsem na to mohl zapomenout?
Ayrton Senna nemusel v Imole umřít.
Na to jsem myslel cestou do nemocnice.
Narazil do betonového ostění v zatáčce Tamburello rychlostí 310 km/h.
I tak by ale byl přežil, nebýt malého kousku tlumiče,
který dokázal proniknout jeho helmou.
Rovně až dozadu.
Já ale vím pravdu.
Senna tehdy zemřel, protože jeho tělo posloužilo svému účelu.
Jeho duše se naučila, co se tu měla naučit.
A já jsem věděl, že kdybych už věděl to, co jsem se dovědět měl,
bylo by už taky po mně.
Ale zjevně mě ještě čeká nějaká práce.
Rozsáhlé vnitřní krvácení.
K tomu poškození ledvin.
Má velké štěstí. Mohlo to být mnohem horší.
Budu k vám upřímná, pane Swifte. U psa tak starého, jako je ten váš,
bývají podobná zranění často začátkem konce.
Rentgen, sedativa, léky na bolest plus noční pohotovost. Dělá to 812 dolarů.
Děkuju.
Omlouvám se, ale vaše karta byla zamítnuta.
Tak zkuste tuhle.
Hlásí to nedostatečnou hotovost.
-Nějaký problém? -Dneska jsem tam vkládal šek,
možná se to ještě nenačetlo.
Mám u sebe nějakou hotovost. Mám...
300 dolarů.
Můžu ráno zajít do banky a přinést zbytek.
To je v pořádku. To se stává.
Vypište účtenku na 300 dolarů
a nechte Susan vzkaz, ať na zbytek vystaví fakturu.
Vlastně...
Nevadilo by vám, kdybych si dvacku nechal?
Děkuju.
Můžeme jít domů, bráško?
Léky mě udržovaly na pokraji snění celé týdny,
což, přiznávám, byla úleva.
Cokoli, co mohlo přebít výraz, který jsem viděl v Dennyho tváři.
Není na mně, abych říkal, jestli je to dobré rozhodnutí.
Ale pokud jde o mě, v tomhle za tebou stojím na 100 procent.
Já taky.
Děláš, co je nutné. Zoë to pochopí, až bude starší.
Plán návštěv bude takový, jak jsme si říkali.
Plus tři týdny v létě, týden o Vánocích a jarní prázdniny.
-A co ta obvinění? -Okamžitě je stáhnou.
Jak jsem říkal, Denny, měli jsme páku.
V krku jsem cítil narůstající paniku.
-Potřebuju pero. -Tohle je taky sen?
Kdo byl ten člověk? Ten podvodník? Co to s Dennym udělal?
Promiň. Jiné jsem nenašel.
Najednou to bylo jasné.
To nebyl Denny.
Byla to zebra.
Měl jsem před tím démonem chránit Zoëiny hračky,
a selhal jsem.
Věděl jsem, že to musím zastavit. Ale jak?
Enzo! Dej to sem!
Pojď sem!
-Kde je? -Vyskočil oknem.
Enzo! Dej mi ty papíry!
To není vtipný, Tony. Enzo, pusť to! Ne!
Trochu vtipný to je.
Dobře, rozumím ti.
Zavolej jejich právníkům.
Uvidíme se u soudu.
V tomhle jsem s Enzem zajedno.
-Vážně? -Dal jsem Eve slib.
Nevzdávám se.
Páni, musím si sehnat psa.
Denny byl připravený riskovat všechno. Prohraje, a přijde o Zoë.
Jeho dech mi to ráno připadal jiný než jindy.
Hluboký nádech, rychlý výdech.
Ten zvuk jsem znal.
Takhle dýchal těsně před závodem.
Je to tady, Enzi.
To je Tony.
Ahoj. Díky, že jsi přišel.
Byl bych ho odvedl do dílny, ale poslední dobou mu není moc dobře.
-Ahoj, ty chudinko. -Enzi, podívej, kdo přišel. To je Tony!
Ahoj, kamaráde. Jak je?
-Hodně štěstí, Denny. -Díky.
Chceš se dívat na televizi?
Psi k soudu nesmí,
tak jsem si musel představovat, co se děje na druhém konci města.
Vykonstruoval jsem si v hlavě celé scény
pomocí Dennyho vyprávění událostí toho dne
a vlastního smyslu pro melodrama, to přiznávám.
-Námitka, Ctihodnosti! -Možná to bylo mým pokročilým věkem,
ale zjistil jsem, že moje představivost je náchylná k bloudění.
Ne, pane, to jsem neudělal.
Až do chvíle...
Není možné, že v určité chvíli
jste se rozhodl zrychlit?
Ctihodnosti, námitka. Otázka byla zodpovězena.
Jak?
-Jo. -Nepamatujete si ani, že jste zabil...
Jedu tam.
Něco se stalo. Chceš jet taky?
Co se děje, Denny?
S určitou snahou jsem byl schopný rozšifrovat, co se stalo.
K tomu mi dopomáhej Bůh.
Dnešek byl den, kdy měla svědčit Trish.
Mohla byste soudu popsat to údajné napadení?
Stalo se to tak, jak řekl můj muž.
Takže jste na vlastní oči viděla Dennise Swifta,
jak srazil vašeho manžela, muže o dvacet let staršího, k zemi,
zlomil mu žebro a málem i zápěstí?
Ano.
Děkuji. Nemám další otázky.
Nyní můžete odejít.
Navrhuji, abychom si to stručně shrnuli,
než projdu všechna svědectví a materiály.
Já nemůžu.
Prosím?
Nemůžu!
Nemůžu to udělat. Myslela jsem, že můžu, ale prostě...
Nic jsem neviděla. Říkám jen to, co jste po mně chtěl.
Už dál nemůžu.
Vím, že Denny Eve příliš miloval, než aby jejímu otci ublížil.
Námitka. Svědek pouze spekuluje.
Svědek je váš, pane obhájce.
Stáhli všechna obvinění.
Všechna. Zahodili to.
Dokázal jsi to, Denny. Je po všem.
Dokázal to.
Dennyho riskování se vyplatilo.
Když má řidič odvahu vytvořit vlastní podmínky,
pak je déšť jenom déšť.
Tati!
-Stýskalo se mi. -Mně taky.
Zoë byla zase naše.
Denny ji vyhrál zpátky a bylo to vítězství všech dob.
Denny, tady je Luca Pantoni. Volal jste mi.
Luco, ano, dobrý den.
Díky, že voláte.
Chtěl jsem vám říct,
že záležitosti, které mě držely ve Státech, se vyřešily.
Dokázal jsem si ho představit na terase nějaké nádherné vily.
Z vašeho hlasu soudím, že se vyřešily k vaší spokojenosti.
Ano, pane.
Říkal jsem si, jestli ta práce, kterou jste mi nabízel,
-je stále aktuální. -Ano, je.
Pak bychom s dcerou a naším psem Enzem
rádi přijeli za vámi do Maranella.
Váš pes se jmenuje Enzo?
Ano, je to závodník srdcem i duší.
Dobře, řeknu asistentce, ať to zařídí.
Vítejte ve Ferrari.
Brzy se uslyšíme, Denny.
-Co je to, Zoë? -Páni!
To je skvělá oslava, podívej na ty dárky! Hezký dort, Denny.
„Přeju ti pohádkové narozeniny.“
Co jsi dostala?
-Tati, podívej! -To je paráda.
Já jsem...
Jestli chceš, abych odešla...
-Babi! -Ahoj, beruško.
Já bych tak shovívavý nebyl.
Ale Denny musel myslet na Zoë.
Často jsem slýchával výraz „být lepší člověk“.
Dědo!
Neznal jsem lepšího člověka, než byl Denny.
Velká devítka.
Tak jo.
-Připravená? -Připravit,
pozor, teď!
-Všechno nejlepší. -Díky, tati.
-Fajn, kdo si dá dort? -Já!
Jo? Dobře. Babi, pomůžeš mi? Vezmi z kuchyně nůž.
Někdy se zdá, že můj život byl hrozně dlouhý i krátký zároveň.
Připadá mi, jako bych žil věčnost.
Enzi!
A jako by přitom neuplynul vůbec žádný čas.
Enzo?
V jeho hlase slyším starost.
Copak je?
Enzi...
Cítím, jaký měl den.
Motorový olej a benzín, a pečené kuře.
Můžeš vstát, bráško?
Jednou jsem viděl v televizi dokument o Mongolsku.
Dobře.
Když v Mongolsku umře pes,
pochovají ho vysoko v kopcích, aby lidé k jeho hrobu nemohli.
Jsem tady, bráško. Jsem u tebe.
Jeho pán mu zašeptá do psího ucha své přání, aby se v příštím životě
jeho pes vrátil jako člověk.
Říká se, že ne všichni psi se vrátí jako lidé. Jen ti, kteří jsou připravení.
Tak pojď.
Jsem připravený.
Vím, že smrt neznamená konec.
Řekla mi to Eve. A já jí věřím.
Až se na tenhle svět vrátím,
budu prakticky dospělý ve chvíli, kdy opustím lůno,
po všech těch mých přípravách.
To je ono.
Budu chodit mezi ostatními lidmi, olizovat si rty svým malým jazykem
a potřásat si rukou pevným stiskem.
To je můj Enzo.
A budu lidi učit všechno, co vím. Všechno, co jsem se naučil.
-Už je dobře? -Je mi dobře, Denny.
Je.
Vždycky jsi byl se mnou.
Vždycky jsi byl můj Enzo.
Když jsem tě viděl poprvé, věděl jsem, že patříme k sobě.
Mám tě rád, hochu.
Co tady děláš?
Říkal jsem si, že pojedeme na okruh. Mám pro Enza překvapení.
Díky, že jsi to zařídil, Done. Nezdržíme se dlouho.
Nemusíte pospíchat. Trať je jen vaše.
-Užijte si to -Díky, broučku.
Není to moc pevné? Dobře.
Můžeme?
Tak jo.
Jezdci, nastartujte motory.
Nikdy jsem se necítil tak výjimečný.
Dokázal jsi to.
Brzdy jsou zahřáté, pneumatiky taky. Co to zkusit pěkně zostra?
Chtěl bych tady zůstat navždy.
Zůstat s nimi navždy.
Tohle projedeme pěkně rychle. Můžeme?
Kéž bych se mohl podívat, co je čeká v Maranellu.
Denny bude skvělý jezdec za Ferrari.
Tak skvělý, že jednoho dne po něm sáhnou
a vezmou ho do jejich týmu Formule 1.
„Vyzkoušejte mě,“ řekne jim. To bych chtěl vidět.
Enzo!
Nemůžeme však mít všechno, co chceme.
A mimo to, nejlepší jezdci se neupínají k budoucnosti ani k minulosti.
Nejlepší jezdci se soustředí jen na přítomnost.
Byl jsi dobrý přítel.
Moc dobrý přítel.
Ten nejlepší přítel.
Pojď sem.
Brzy zamíříme domů.
Teď bych si ale dal ještě jedno kolo.
Jen jedno.
Zaštěkám znovu, aby věděl.
Rychleji, Denny. Rychleji!
MUGELLO, ITÁLIE O OSM LET POZDĚJI
Tati!
Někdo se s tebou chce seznámit.
Tak pojď, jsou to tvoji fanoušci. Myslím, že se ti budou moc líbit.
Jasně, šéfe.
Jsme vaši velcí fanoušci. Vaše dcera říkala, že vám to nebude vadit.
Jistěže ne.
Můj syn o vás pořád mluví.
Závodí na motokárách. Je vážně dobrý.
Podepsal byste nám prosím program?
Zítra chceme sledovat závody z vnitřního okruhu.
Enzo.
Enzo?
Jmenuju se Enzo.
Jednou chce závodit. Jako vy.
Váš syn mi připomíná mého starého přítele.
To je moje číslo v Maranellu.
Až si budete myslet, že je váš syn připravený, zavolejte mi.
Postarám se, aby dostal správnou výuku.
Pořád o vás mluví.
Říká, že jste nejlepší řidič všech dob.
Dokonce lepší než Senna.
Je to závodník srdcem i duší.
Pojď.